Побачив новонародженого внука за кілька тижнів до загибелі: історія Героя з Луцького району Богдана Чекеренди
![Побачив новонародженого внука за кілька тижнів до загибелі: історія Героя з Луцького району Богдана Чекеренди](https://vsn.ua/storage/news/FIjQGuNHKpaILfLBU9bSiG03vICFjyQVyzx3i5BT.png)
На першому тижні повномасштабного вторгнення Росії в Україну обірвалося життя мешканця села Покащів Олицької громади Луцького району Богдана Чекеренди. Овдовіла дружина бійця, без батька залишилися дві доньки й син, без дідуся – маленькі внучка й онук.
Жінка, пригадуючи прожиті у парі роки, дякує Богові, що справді була «за мужем», - пише газета Волинь.
«Ми ще до армії пообіцяли одне одному, що будемо разом»
Перед тим, як приїхати до Руслани Чекеренди, у якої війна забрала чоловіка, зателефонувала їй, аби домовитися про зустріч. Жінка крізь сльози говорила: «Мені так важко… Не знаю, чи зможу вам щось розповісти». Змогла. Бо почалося наше спілкування з того, що я попросила згадати, як складалося їхнє подружнє життя. Одне слово, про любов, яка й привела двох молодих людей до шлюбу. Власне, про те, що, судячи з почутого, гріє душу й тепер, коли коханого вже нема:
Сказати, що Богдан – хороший чоловік, то нічого не сказати.
– Ми обоє – покащівські. Богдан старший за мене на рік. Ще у школі подобалися одне одному. Зустрічалися, коли учнями були. Після випускного класу він вступив до Рожищенського зооветеринарного технікуму, я – до Луцького педагогічного училища. У 1991-му провела його на строкову службу. Ще до армії пообіцяли одне одному, що будемо разом. Дочекалася я його. А коли повернувся додому, то ми скоро й одружилися. Весілля справили велике – на 300 чоловік. Було справді весело. У нинішньому році відзначали б 30-ліття шлюбу – перлинне весілля. Не судилося…
Молода сім’я починала своє подружнє життя в оселі батьків Богдана. Обоє молоді (йому – 21, їй – 20), але вже з думкою, що треба своє гніздечко вити. І в наступному році, коли народилася їхня старша донька, яку назвали Тетяною, почали будуватися. Ще через два роки раділи появі на світ молодшої, Світлани.
– А це ж дев’яності – важкий час! Звичайно, нам батьки допомагали – і мої, й Богданові, – вертається жінка спогадом у минуле. – Але без старань чоловіка нічого б не було. Він сам деревину заготовляв, привозив із лісу. Пам’ятаю, якось узимку вернувся додому, а на ньому й одяг мокрий, і взуття. Я до нього: «Як же ти в мороз на підводі їхав?». І тоді Богдан розповів, що так намок, бо в лісі багато снігу. А щоб не змерзнути, то не сідав на підводу, а біг всю далеку дорогу й так грівся.
Із цих слів напрошувалася думка, що Богдан Чекеренда – з тих чоловіків, хто, може, й не так часто освідчувався дружині, зате турботою, хазяйновитістю й відповідальністю за благополуччя сім’ї доводив свою любов. Коли про це зайшла мова, Руслана висловилася так:
І в Покащеві про Богдана Чекеренду можна почути тільки хороше. Працював він у колгоспі ветеринарним фельдшером і при цьому завжди допомагав людям, які раніше тримали чимало худоби. Односельці оцінили і хазяйновитість чоловіка, і чуйність — три рази обирали його головою сільської ради. Коли проводжали бійця в останню путь і йшли сільською вулицею, то мимохіть згадував хтось, що це при ньому в селі були впорядковані дороги.
«Руся, як же так – дім у нас є, сад – теж, а от сина нема…»
Сьогодні на обійсті подружжя Чекерендів є не лише затишний, просторий дім, а й усі необхідні господарські будівлі, бо ж у хазяйстві завжди худобу тримали, п’ять гектарів землі обробляли. От тільки Богдан, руками якого все тут зроблено, вже не прийде сюди. І ця думка роздирає душу Руслани.
– Коли чоловік був уже головою сільради, – говорить вона, – то якось завів зі мною таку мову: «Руся, як же так: за приказкою, чоловік має побудувати дім, посадити сад і виростити сина. Дві перші умови виконані. Є дім, сад. А сина нема». У 2007 році збулося й це. У нас народився хлопчик, і назвали ми його Богданом – на честь тата та з подякою Господу, що здійснив нам і цю мрію. Ось тоді чоловік вважав, що у нас уже повноцінна сім’я. Які ми були щасливі!..
Подружжя тішилося доньками, які гарно вчилися, закінчували школу з медалями. Сьогодні в обох є вже сім’ї. Старша, Тетяна, – мама двох діток. Тож Руслана й Богдан Чекеренди – уже бабуся й дідусь. Найменшенький Тарасик народився в лютому 2022 року. Побачив ще його Богдан – за тиждень до того, як він був мобілізований, доньку з немовлям привезли з пологового будинку додому.
Богдан, руками якого все тут зроблено, вже не прийде додому. І ця думка роздирає душу Руслани.
«Я назавжди запам’ятаю ту мить, коли Богдана востаннє бачила»
З осені 2021-го Богдан очолював комунальне господарство Олицької громади (після створення ТГ йому, за словами дружини, пропонували посаду старости в своєму селі, але він відмовився – «я 15 років був головою сільради – нехай хтось інший попрацює»).
– Коли торік у лютому, – розповідає Руслана, – з’явилася інформація, що деякі європейські держави вивозять з України своїх дипломатів, Богдан казав: «Руся, буде війна». Мені не хотілося в це вірити. Думка була, що такого не станеться. Й чоловіка в цьому намагалася переконати. А він говорив не раз своє: «Якщо буде війна, я піду на фронт». Я ж знала, що в нього проблеми із серцем – через це і в АТО свого часу не взяли. То як він може воювати? Повістка прийшла 24 лютого. «Збирай мене», – сказав чоловік, коли я прийшла додому. Перш як щось збирати, знайшла довідку про те, що він комісований. Дала йому. Але знаю, що не показав її ні у військкоматі, ні в частині у Володимирі. Назавжди запам’ятаю ту мить, коли бачила Богдана востаннє. Дуже болючі спогади…
Три дні Богдан Чекеренда був у військовій частині міста Володимира. А потім його підрозділ базувався на Тучинському полігоні під Рівним. Звідси бійців возили на Житомирщину, яка зазнала ракетних ударів у перші дні війни. Богдан загинув на блокпосту у Коростені – 2 березня його смертельно уразили осколки рашистської балістичної ракети. А 4-го числа бійця з почестями поховали в рідному Покащеві. Проводжали захисника в останню земну путь не тільки сотні односельців, а й багато жителів сусідніх сіл – Хорлупи, Пальче, Дерно…
«Дивись за дітьми і господарством. Я скоро вернуся»
На столі в кімнаті, де ми розмовляли з Русланою, стоїть у рамочці знімок, на якому Богдан у військовій формі.
– То єдине таке фото, де чоловік вже в обмундируванні, – розповідає жінка. – Того дня він з Володимира їхав на нове місце дислокації. Зателефонував післяобідньої пори і сказав, що недалеко від Луцька, в селі Гірка Полонка, з машиною сталася поломка. Тож стоять. Розповідав, що місцеві мешканці, побачивши військових, почали нести їм фрукти, смаколики. Я тоді й попросила, аби зробив світлину на пам’ять про події, які переживали. Ото вона й є. Ніколи не думала, що це буде останній знімок. Як і гадки не мала, що ми більше не побачимося. «Руся, дивись за дітьми і господарством. Я скоро вернусь» – а це останні слова Богдана, які я почула від нього 2 березня. Рік минає, як загинув чоловік, а мені все не віриться, що його вже ніколи не буде з нами.
У Руслани, як вона каже, зразу навіть передчуття поганого не було. Хоч, правда, сон дивний привидівся:
– У ніч з 24 на 25 лютого, коли Богдана вже не було вдома, довго дивилася новини по телевізору, в телефоні читала. Який там сон? Але в якийсь момент трохи задрімала. І наснилося мені таке. Кличе Богдан: «Руся, ходи побачиш, що в нас у хаті робиться». Ми прийшли ось у цю кімнату, стали в порозі – дивлюсь і бачу, що зі стелі капає вода. Довкруг все мокре. «Це тільки тут таке?» – спитала. «Ні… Всюди так, – відповів він. – Все треба міняти». Я прокинулася, встала й сама до себе сказала: «Богдане, я нічого не хочу міняти – нехай все буде так, як є».
Тоді Руслана ще не знала, яка втрата її чекає, як зміниться все життя, поділившись на «до» і «після». Але думка про дивний сон не покидала – з’явилося якесь тривожне передчуття. І сльози вже не висихали. Й не скоро висохнуть...
Читайте також:
- За 3 дні до загибелі Героя маленький син вперше сказав у телефон «Тату»: історія воїна з Луцького району Василя Збудовського
- «Своїх дітей няньчити не довелося, але любив племінників, як власних»: спогади про Героя з Волині Михайла Михальчука
- Захищав Бучу на протезах: історія полеглого Героя з волинської бригади
- Наостанок встиг попередити побратимів про небезпеку: загиблому волинянину Андрію Мельницькому просять присвоїти звання Героя України